Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
SIRENIA vydala své již sedmé studiové album, od toho ostatně pochází i jeho název. To svědčí o neúnavnosti Mortena Velanda pokračovat ve svém díle, které započal po odchodu ze své původní kapely TRISTANIA. Zároveň, a opravdu není třeba chodit okolo horké kaše, protože to je patrné již z číselného hodnocení, to svědčí o neochotě dát si na čas tvůrčí pauzu a nashromáždit více zajímavých nápadů.
Přestože předchozí album „Perils Of The Deep Blue“ rovněž originalitou nepřekypovalo, našlo se na něm přeci jenom několik zajímavých momentů a nepostrádalo potřebnou energii, byť jen na části své stopáže. Aktuální dílo je vysloveně jen do počtu. Nezajímavý a šablonovitý rozjezd „Serpent“ se stokrát provařeným riffem proletí ušima, aniž by jen rozvířil prach v paměťových centrech. Singl „Once My Light“ je na tom podobně, jen je vše o dost pomalejší.
Světlých momentů je na albu poskrovnu, pokud za takové nebudeme považovat motivy seskládané z již vymlácené slámy. Výjimkou je skladba „Elixir“, která se žene kupředu svižným tempem a jako jedna z mála rozproudí krev v této severské chladnoucí mrtvole. Není nezajímavé, že prim hraje čistý mužský vokál (Joakim Næss), jenž zazněl již na minulé desce. Možná by mohl Veland na stará kolena upustit od svého chrapláku, který postrádá energii a intenzitu přítomnou snad kdysi dávno, a věnovat Næssovi více prostoru. „Sons Of The North“ mají sice pěknou melodii v refrénu, ale tu následně zazdí klasický „mortenovský chorál“ a podobných okamžiků je na desce povícero. Z dřímoty na chvíli probudí svižnější „Concealed Disdain“ a před koncem „The Silver Eye“, kde zazní několik zajímavých nápadů. Celkový dojem je však přesto velice špatný.
Kapela sice koncertuje ve čtyřčlenném obsazení, nahrávání a produkování alb si ale dělá Veland zcela sám. Jen pro ženský hlas potřebuje angažovat Ailyn, ale i to je jen otázka času. Především pak elektronické „bubny“ jsou s každou nahrávkou otravnější, o elektronickém patosu na pozadí nemluvě. Zvuk je takový divně umělý a sterilní. „The Seventh Life Path“ je opravdu slabé a zbytečné album. Podobná krize se projevila již koncem minulé dekády se „Třináctým patrem“. Kdeže ty dávné sněhy jsou...
Nezbývá než si (opět) postesknout, že zatímco bývalí spoluhráči z TRISTANIA se hudebně dál vyvíjeli a i přes komplikace se změnou v sestavě šli stále kupředu, Morten Veland zamrznul v roce 1999 a nic jej z jeho tvůrčí stáze nedokáže probrat.
1. Seti
2. Serpent
3. Once My Light
4. Elixir
5. Sons Of The North
6. Earendel
7. Concealed Disdain
8. Insania
9. Contemptuous Quitus
10. The Silver Eye
11. Tragedienne
12. Tragica (Bonus)
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.